Fluffy!
Antakaa aplodit ja toivottakaa tervetulleeksi -
herra Gabriel Iglesias!
Chicago!
On jo aikakin vetää erikoisesitys täällä.
Ennen kuin sanon mitään muuta, antakaa isot aplodit ystävälleni,
miehelle, myytille ja legendalle.
Aplodit Martinille!
Heput hänen vierellään ovat kaksi vanhinta kaveriani.
He ovat paitsi kavereitani, myös alaisiani.
Ivan ja Tony. Antakaa aplodit Ivanille ja Tonylle.
Sen lisäksi... Tämä on todella erityistä.
Hyvät naiset ja herrat, mikrofonin minulle ojentaa -
vuoden jalkapallovalmentaja -
ja entinen pelaaja rankimmasta joukkueesta, joka koskaan -
on kentälle astunut,
vuoden 1985 Chicago Bearsistä.
Valmentaja Ron Rivera!
Kiitos.
Pakko tehdä se vielä kerran.
Da Bears.
Sanonpa vain, että olen tosi innoissani.
Tämä on 19. vuotemme Chicagossa. Yhdeksästoista.
Ensi käynnilläni pääsin tapaamaan joitain ihmisiä,
jotka kysyivät: "Gabriel, oletko käynyt Chicagossa?"
"En, tämä on eka kerta."
"Haluaisimme viedä sinut syömään, jos huvittaa."
Ja minä vastasin -
"Todellakin huvittaa."
He veivät minut ravintolaan nimeltä Portillo’s.
Oletteko kuulleet siitä?
Menimme sinne, ja ruoka oli tosi hyvää.
Hodarit olivat herkullisia.
Kanasalaatti oli mahtavaa.
Lihaliemidippi oli myös hyvää.
Mutta vasta kun ateria oli melkein syöty -
uudet ystäväni sanoivat -
"Haluaisimme, että kokeilet jotain, jota tuskin olet ennen syönyt."
Sanoin, että se on epätodennäköistä.
Kysyin, mitä he halusivat minun kokeilevan.
"Portillossa myydään niin kutsuttua suklaakakkupirtelöä."
Sanoin kiinnostuneeni jo suklaan kohdalla.
He käskivät mennä erikoistiskille tilaamaan sellaisen.
"Selvä homma."
Kävelin tiskille. Nainen kysyi: "Voinko auttaa?"
"Ystävieni mukaan minun pitäisi kokeilla suklaakakkupirtelöä."
"Selvä. Minkä kokoisen haluatte?"
"Miten hyvää se on?"
"Kannattaa ottaa iso."
"Hyvä on. Yksi iso suklaakakkupirtelö, kiitos."
"Tulossa on."
Maksoin, ja hän kääntyi ympäri.
Hän kääntyi ja käveli tiskillä olevan jääkaapin luokse.
Hän avasi sen ja otti ulos palan suklaakakkua.
Mietin, että hän varmaan ymmärsi tilaukseni väärin.
En tilannut suklaakakkua.
Tilasin suklaakakkupirtelön.
Myyjä varmaan kuuli ajatukseni,
sillä ohikulkiessaan hän sanoi:
"Saat sen kyllä."
Hän käveli sekoittimen luo, avasi kannen,
katsoi minuun ja teki näin.
Totesin itsekseni: "Voi ei!"
Ja hän totesi: "Voi kyllä."
Hän kaatoi ja ojensi minulle lähes puolentoista litran pirtelön,
jollaista kenenkään ei pitäisi juoda.
Pilli oli niin paksu, että siihen melkein mahtui peukalo.
Tartuin pirtelöön ja yritin alkaa juoda sitä.
Ja näin pirtelön nousevan ylös.
Se iski, ja sitten yhtäkkiä...
Teillähän on jopa tacorekkoja.
Jos joku ei tiedä tacorekoista, kerron teille saman tien.
Se on hyvää meksikolaisruokaa. Älkää miettikö sellaista,
että ravintolan alla on pyörät.
Ehkä meillä ei ihan aina ole lupia.
Mutta ruoka on silti hyvää.
Varmistaakseni, että saan hyvän kokemuksen tacorekasta,
teen aina taustatyötä.
Selvitän, kuka rekkaa pitää.
Jotta minulla varmasti olisi hauskaa,
henkilökunnan on oltava kokonaan naispuolista.
En halua kuulostaa seksistiseltä, mutta kun rekkaa pyörittävän naiset,
he saavat minulle hyvän olon.
Tunnen itseni erityiseksi.
Kun tulen asioimaan pienessä pöhnässä aamuyhdeltä,
he tuovat minulle hyvän olon.
“Huhuu?”
Myyjä tulee luukulle.
“Hei, punkero. Miten menee?
Miten menee, söpö punkero?
Punkero. Tosi söpöä.
Katsotaanpa noita pieniä silmiä.
Pieniä silmiä.”
Tunnen itseni lapseksi. "Voisinko saada tacon?"
"Mitä vain haluat. Tässä pieni taco."
Kun taas rekkaa pyörittävät meksikolaiset miehet...
On myöhä. He ovat väsyneitä ja katkeria.
Asiakaspalvelu ei ole vahvinta aluettamme kello yksi aamulla.
Sitten on vielä kohdattava minunlaiseni känniääliö.
"Huhuu?"
Myyjä tulee luukulle.
"Mitä vittua haluat, vitun läski? Mitä haluat?
Mitä haluat?"
"Hei, miten menee? Saisinko tacon?"
"Hyvä on. Tuleeko muuta?"
"Siinä kaikki."
Se ei ole edes sana!
Mutta tiedät silti, mitä hän sanoi.
Jostain syystä meksikolaisilla, ja vain meksikolaisilla -
on tietty ääni, jonka päästämällä -
pystyy mitätöimään minkä tahansa sitä ennen sanotun.
Ihan sama, mitä se oli. Pyyhimme sen pois tuolla äänellä.
"Valmistuin juuri collegesta luokan priimuksena."
"Hyvä on. Menen töihin Burger Kingiin."
"Papi, tässä on sulhaseni. Hän rakastaa minua."
"Hyvä on, ryhdyn huoraksi."
Huorista puheen ollen, minäpä kerron, mihin meidät majoitetaan.
Se oli huono aasinsilta.
Ei, tässä hotellissa ei ole huoria. Kuunnelkaa.
Haluan kiittää promoottoreita -
paitsi tämän esityksen toteutumisesta, myös kaikesta huolenpidosta.
Meidät majoitettiin vastapäätä olevaan hotelliin.
Ja sitä tietää...
Sitä tietää olevansa hyvässä hotellissa,
kun astuessaan hissiin -
kuulee sen puhuvan.
Se on sitä mallia.
"Ensimmäinen kerros."
"Toinen kerros."
"Kolmas kerros."
"Hän kuulostaa seksikkäältä."
"Neljäs kerros."
"Viides kerros."
Martin kysyi minulta, kuinka ylös menen. Sanoin: "Huipulle asti".
On pakko nähdä, miten tämä päättyy.
Olen muuten edellisen käyntimme jälkeen -
kokenut elämänmuutoksia.
Tapahtui niin hulluja juttuja,
etten uskonut niiden edes olevan mahdollisia.
Ensimmäinen oli se,
että koin ensimmäisen julkkiskuolemakepposen.
Joku siis väitti netissä minun kuolleen, ja uutinen levisi kulovalkean lailla.
Joku kirjoitti mahtavan artikkelin,
jonka luki yli 30 miljoonaa ihmistä -
ja joka sai minutkin päivittelemään, miten mukava olen ollut.
TMZ uutisoi siitä puoli tuntia,
kunnes tiedottajani vahvisti, että olen yhä hengissä.
Artikkelin mukaan kuolin 31. lokakuuta -
kakkostyypin diabeteksen komplikaatioihin.
Mietin itsekseni,
että halloween on melkoinen aika tappaa diabeetikko.
Sehän on vähän niin kuin tappaisi joulupukin jouluaattona.
30 miljoonaa ihmistä luki artikkelin.
Kukaan ei soittanut minulle.
Paitsi Martin.
Juuri niin.
Ainoastaan Martin soitti minulle.
Hänkin halusi kai vain varmistaa, että hänellä on yhä työpaikka.
Sain puhelun.
“Haloo?”
Martin kysyi “Hei...
oletko kuollut?”
"Ei minua mikään vaivaa."
"Aivan. Olisit muuten tekstannut."
Niin kuin olisinkin, koska olen hyvä ystävä.
Kysyin jopa pojaltani Frankielta. "Frankie, kuulitko, että kuolin?"
"Sitä he siis tarkoittivat."
"Mitä tuo on tarkoittavinaan?"
"Kaverini kysyivät, oletko kunnossa."
"Mitä vastasit?"
"En ollut nähnyt sinua."
"Ilmeisesti olin siis kuollut."
"Tervetuloa takaisin."
Siinä toinen juttu, joka on muuttunut.
Poikani Frankie on nyt 18-vuotias.
Hän valmistuu viikon päästä.
Niin.
Te taputatte, mutta hän ei aio lähteä.
Kysyin häneltä: "Mitä haluat tehdä elämälläsi?"
"Oletko ajatellut collegea?"
"Juuri nyt."
"Frankie, tajuatko, ettei sinun tarvitse kuin päästä sisään?
Kerron paljon vitsejä.
Maksan opintosi kokonaan,
minne ikinä haluatkin mennä.
Kunhan vain pääset sisään. Mitäs siihen sanot?"
"Jos haluat opiskella Kaliforniassa, järjestämme asian.
Jos haluat opiskella muualla, järjestämme senkin."
Olin valmis vaikka kansainväliseen ohjelmaan,
jossa annetaan oma lapsi jollekulle -
ja he antavat sinulle omansa.
- Miksikä sitä taas sanotaankaan? - Vaihto-ohjelmaksi.
Kiitos. Anteeksi. Juuri niin. "Vaihto-ohjelma."
Teistä joidenkin mielestä sitä sanotaan ihmiskaupaksi.
Se on eri ohjelma.
Lähtisin mielelläni vaihto-ohjelmaan poikani kanssa.
Mutta en halua tavallista nuorta.
Jos lähtisin vaihto-ohjelmaan,
haluaisin lapsen jostain rankasta kolmannen maailman maasta,
joka arvostaa niitä perusjuttuja, jotka ovat amerikkalaisille itsestäänselviä.
Antakaa minulle pikku Tombutu.
Antakaa Tombutu.
Minä rakastaisin Tombutua, ja Tombutu rakastaisi minua.
"Herra Fluffy?"
"Niin, Tombutu?"
"Mietin, mihin aikaan käymme nukkumaan?"
"Menet nukkumaan silloin, kun haluat. Tämä on sinun huoneesi.
Me nukumme naapurissa.”
“Onko kaikki tämä Tombutulle?"
"Kyllä, kaikki tämä on Tombutulle."
"Minun kylässäni kaksi perhettä nukkuu tämänkokoisella alueella."
"Täällä Amerikassa yksi iso meksikolaislapsi nukkuu täällä.
Pidä hauskaa."
Sitten veisin hänet IHOP: iin tai Denny’siin syömään mitä haluaa -
ja katsoisin hänen innostuvan.
"Olen kuullut tästä kiitospäivästä! Kiitos, herra Fluffy! Kiitos!
Jos Tombutu voi tehdä teille jotain, kertokaa. Ihan mitä vain."
“Voisitko auttaa viemään roskat?”
"Teidän vuoksenne vaikka syön ne."
Ja poikani on toisella puolella maailmaa -
ja yrittää saada langatonta yhteyttä norsun selässä.
Rakastan poikaani kovasti.
Joskus hän vain ei tajua, millaisessa asemassa on.
Hän ei tajua.
Siksi on hauskaa, kun hän tuo kavereitaan kotiin.
Hän tuo kavereita kotiin,
ja he sanovat jatkuvasti samaa kuin minä.
Jos vanhempana sanoo jotain lapselleen,
se on oma juttunsa.
Mutta on korvaamatonta, kun saa kaverit sanomaan samaa.
He tekevät niin jatkuvasti. "Olet onnekas, Frankie.
Isäsi auttaa sinut opiskelemaan.
Minun isäni haluaa minut töihin.
Olet onnekas. Isäsi haluaa antaa sinulle auton.
Minun isäni ei luota edes kävelytaitooni. Olet tosi onnekas."
Kuullessani tämän minä todella rakastan näitä nuoria.
Poikani on nimittäin sokea tälle tilanteelle.
Hän on sokea teille kaikille, ja hän on sokea "Fluffylle".
Hän ei siis näe Fluffya. He näkee "isän".
Olen isä. Se, joka käskee hänen siivota huoneen,
käydä suihkussa ja käyttää deodoranttia, minkä hän hallitsee nykyään hyvin!
Mutta te näitte, mitä jouduin tekemään saadakseni sen aikaan.
Hänen kaverinsa sitä vastoin innostuvat yhä nähdessään minut.
He innostuvat yhä.
Tullessani olohuoneeseen he ovat siellä istumassa.
Frankie näkee minut. "Moi, isi."
Hänen kaverinsa taas minut nähdessään näkevät tämän.
Kyyhkysten kera.
Ajatelkaa, jos näin kävisi joka kerta, kun astuu huoneeseen?
"Hän on saapunut."
Naiset, kuvitelkaa, että kumppaninne pystyisi tuohon.
On hääpäivä, jokin juhla, jokin maaginen hetki,
tai sitten vain makaatte kännissä.
Ja mietitte: "Mitä aiot tehdä minulle?
Mitä aiot tehdä?"
Yksi kyyhkynen lisää.
Ja muuten, jätkät, jos satutte onnistumaan kyyhkysten kanssa,
jättäkää homma siihen.
Älkää yrittäkö ylittää kyyhkysiä. Se on erittäin vaikeaa.
Ei kannata alkaa piestä suutaan.
Ei kannata alkaa sanoa:
"Et tiedä, mitä sinulle tapahtuu. Et ymmärrä.
Tajuat sen vielä." Ei niin.
Naiset, teidän tarvitsee vain katsoa häneen ja...
Mutta palatakseni poikani kavereihin.
Pojallani on kaksi kaveria, jotka käyvät meillä jatkuvasti.
Toisen nimi on Ken. Hän työskentelee tietokoneiden parissa.
Toisen nimi on Fabian. Hän haluaa ryhtyä poliisiksi.
Molemmat pojat ovat tosi mukavia.
Kutsun kaikkia pojiksi, vaikka he ovat kaikki täyttäneet 18.
Minulle he ovat poikia. Olen melkein 40. Olen kuin...
Jotkut keskusteluistamme ovat hyvin aikuismaisia.
Toisissa keskusteluissa taas mietin, mitä oikein elämälläni teen.
Esimerkiksi oleillessani kotona -
pukeudun yleensä samoin kuin nyt, tosin ilman havaijipaitaa.
Yleensä käytän t-paitaa, jossa on Tähtien sodan, Marvel-sarjakuvien -
tai Transformersin tunnus.
Piirrettyjä. Tykkään käyttää sellaisia kotona.
Yhtenä päivänä minulla oli t-paita, jonka etupuolella luki The Avengers.
Astuin olohuoneeseen -
ja poikani kaveri Fabian näki paidan.
Hän alkoi osoitella sormella. Kysyin, mistä on kyse.
Hän sanoi: "Noloa."
"Anteeksi mitä?"
"Noloa."
Sitten hän sanoi: "DC on parempi."
"Mitä sanoit?"
"DC on parempi."
Sanoin: "DC on ok. Obama asuu siellä. Siellä laaditaan lakeja.
On hotelleja ja museoita.
Ei se ole oikea osavaltio. Miksi vaahtoat?"
"Tarkoitan DC:n sarjiksia, mäntti!"
Vastasin, että olen 40 enkä välitä.
Se on vain siisti paita, joka sopii minulle.
Pikku juttu.
"Mutta ne ovat." "Rauhoitu."
"Ne ovat parhaita." "Rauhoitu."
Mielessäni mietin, miksi käyn tätä keskustelua.
Minulla on muutakin tekemistä, kuten saada poikani norsun selkään.
Mutta ei.
Sisäinen lapseni kysyy, miksi.
Hän osoittaa taas paitaa.
"Rautamies on hanurista. Batman on ykkönen."
"Miksi?"
"Hän vain on." Sanoin: "Ei tuo ole argumentti.
Ensinnäkään Batman ei ole paras supersankari.
Ikävä kertoa, mutta hän vain ei ole."
Jotkut valmistautuvat buuaamaan.
"Ei, Fluffy. Älä tee sitä.”
Kyllä, aion tehdä sen.
Batman ei ole paras supersankari. Batman on pelottavin supersankari.
Batman on kaikkien aikojen pelottavin supersankari.
Hän kuulostaakin pelottavalta.
"Olen Batman."
Ettekö tunnista ääntä?
"Haluaisitko namia?"
"Auta minua löytämään koiranpentuni."
Hän tulee esiin vain öisin. Hänen kasvonsa on aina peitetty.
Hän odottelee aina kujilla. Ja keille hän puhuu?
Jokeri- ja Arvuuttaja-nimisten kanssa. Hän itse on Batman.
Jokeri, Arvuuttaja, Batman.
Ne ovat meksikolaisia jenginimiä.
Kuvitelkaa, jos se olisi Batmanin oikea henkilöllisyys.
Yöllä...
"Olen Batman."
Päivällä...
"Ei helvetti, mä oon Batman...
Teen töitä koko päivän, ja Jokeri hakkaa teidät..."
"Olen Batman."
Sanoin: "Hyvä on, herra ‘Batman on paras.’
T-paitani perusteella... Paidassani lukee Marvel Comics.
Näen Thorin, Kapteeni Amerikan ja Rautamiehen.
Ketkä DC Comicsin supersankarit -
tekevät heistä Marvelia paremman?
Anna tulla."
"Batman." "Sanoit sen jo."
"Teräsmies." "Tuo oli hyvä."
"Ihmenainen." "Hyvä on."
"Vihreä Lyhty."
Sanoin: "Tiedän muut supersankarit, mutta Vihreä Lyhty?
Mikä hänen erikoisvoimansa on?"
"Hänellä on sormus, joka antaa hänelle voimia."
Sanoin: "Kuvittelet vain.
En tunne yhtään sormusta käyttävää miestä, jolla olisi voimia."
Ja jos ette taputa nyt, todistitte, että olen oikeassa.
Ette voi taputtaa, vai mitä?
Tiedättekö miksi?
Koska istutte kryptoniitin vieressä.
Hän ei edes taputa. Hän on kauhuissaan.
"Ei, ei, Ihmenainen lyö minua."
En aio valehdella teille.
Joskus... Joskus tunnen ihan pikkuisen -
itseni supersankariksi sikäli,
että pystyn kävelemään isojen ihmisjoukkojen eteen,
vaikutan mielialoihin, saan heidät hymyilemään,
saan heidät nauramaan ja parannan heidän oloaan.
Niin.
Mutta samoin kuin supersankareilla, minullakin on heikkouteni.
Tulen tänne ja teen teidät iloisiksi.
Sitten menen kotiin -
ja suututan yhden ihmisen.
Sillä hän ei halua kuulla tästä. Hän ei halua kuulla teistä.
En voi leveillä kotona. "Chicagossa oli tosi kreisiä, kulta."
"Kiva. Vie roskat ulos."
"Mutta he taputtivat ja huusivat nimeäni."
“Auttako se? Hyvä on.
Vie roskat ulos!
Vie roskat ulos!"
"Mutta he sanoivat rakastavansa minua!"
Fluffy!
Luoja.
Tajuatteko ollenkaan -
miten vaikeaa minun on nyt mennä kotiin ja viedä roskat?
Kiitos.
Luoja. Tämä on mahtavaa!
Kuulen teidätkin. Onko teillä kaikki hyvin?
Se oli iso kehu.
Aina, kun kuulen ihmisten areenalla sekoavan...
Se kertoo, että nauratan teitä niin paljon,
että oma ruumiinne torjuu aktiviteetin, johon osallistutte.
Omat keuhkonne sanovat:
"Tämä ei tee hyvää. Sinun pitää lähteä."
Mutta olet itsepäinen: "Ei! Lippu oli kallis!"
Miehet yleensä sanovat niin.
Naiset ovat eri juttu.
Aina, kun kuulen naisen nauravan niin, että he alkavat tuhahdella...
Naurat jo. Se kertoo, että nauratan sinua niin paljon,
että saan sinut hengittämään sisään ja ulos samaan aikaan,
joka pakottaa päästämään tuon...
Ja jos nainen tuhahtaa useammin kuin kahdesti,
se kertoo, että sain sinut pissaamaan hiukan.
Tuo on mahtavaa. Osoittelit koko ajan.
Hän pitää sinua ääliönä.
Kiitos, että olit tukenani.
Toinen juttu, jota pidän nyt kohteliaisuutena -
on se, että silloin tällöin -
tulee ihmisiä, jotka ovat ensimmäistä kertaa komediaesityksessä,
eivätkä ole tottuneet nauramaan pitkiä aikoja.
He innostuvat esityksestä ja pääsevät siihen sisään niin,
että unohtavat.
He unohtavat perusjutun -
nimeltä hengittäminen!
Olen nähnyt sitä eturivissä yllättävän monta kertaa.
Sitten he pökertyvät.
Harmillista asiassa on se, että vain minä näen, mitä tapahtuu.
Yleensä he yrittävät sanoa: "Fluffy, tee jotain."
Minä taas...
"Tee jotain!"
"Hän heräsi! Kiitos!"
Kerran eräs nainen -
parvella -
nauroi itsensä tajuttomaksi.
Hän kaatui eteenpäin -
ja löi päänsä käytävällä olleeseen kaiteeseen.
En nähnyt sitä, koska olin lavalla -
ja valot osoittivat naamaani.
Vasta esityksen jälkeen,
kun Martin palasi lavalle ja otti mikrofonin -
ja kuiskasi korvaani: "Joku nainen parvella loukkaantui.
Ensihoitajat veivät hänet aulaan. Mennään katsomaan häntä."
"Mennään."
Siirryimme esiripun taakse. Turvamiehet odottivat auton luona.
Hyppäsimme autoon...
Meidät ajettiin rakennuksen etupuolelle.
Heti kun pääsimme etupuolelle, näimme ambulanssin.
Aloimme siirtyä sisälle.
Ja nyt... En halua vähätellä tätä vakavaa hetkeä,
koska tämä tapahtui oikeasti.
Se on vähän hassua sikäli...
että esitykseni oli päättynyt ja yleisö oli lähdössä paikalta.
He näkivät minut juuri lavalla. Nyt he näkevät minun astuvan ovesta.
Katsokaa tilannetta minun näkökulmastani.
"Hän on iso, mutta nopea. Miten hän oikein onnistui tuossa?"
Astun sisään ja suunnistan heti -
kohti naista ja ensihoitajia, jotka istuvat parven rappusilla.
Aula alkaa täyttyä ihmisistä.
Yritän päästä pisteestä A pisteeseen B tulematta pysäytetyksi.
Aloin tehdä näin, ja vaikka se näyttää vähän oudolta, se toimi.
"Miten voitte? Onko kaikki hyvin?"
Ihmiset hämmentyivät.
He katsoivat minuun kuten te nyt.
He tekivät näin. "Mitä hittoa hän puuhaa?"
Kaikki ottivat kaksi askelta taaksepäin ja tekivät näin.
Se synnytti aukon, jonka läpi pääsin.
Sitten he näkivät ensihoitajat ja tajusivat, mitä yritin tehdä.
Kaikki oli hyvin kunnes pääsin aivan lähelle,
jolloin yksi ensihoitajista huusi minulle.
"Mitä teette naiselle?"
Sanoin: "Nainen on selvästi saanut vamman päähänsä.
Annan hänelle tilaisuuden sulatella sitä, että tässä todella olen minä.
Ja hitaasti -
siirryn lähemmäs häntä.
Tajusin olevani mahtavassa asemassa,
jossa en enää voi kävellä jonkun takaa esityksessäni -
ja sanoa: "Hei!"
"Miksi?" Koska silloin...
"Irti!
Fluffy tappoi taas yhden."
Lopulta nainen katsoi ylös.
Hän oli 55-60-vuotias pieni aasialaisnainen.
Hän näki minut ja sanoi:
"Sinä liian hauska.
Sinä melkein tappaa minut!"
"Olen pahoillani. Oletteko kunnossa?
Voisinko parantaa oloanne jotenkin?"
"Kyllä.
Kyllä, parantaa.
Minä halua kaksi t-paitaa."
"Hankin teille kaksi t-paitaa."
"Ja kaksi dvd."
"Ei se niin paljon sattunut. Raahautukaa tänne."
Nostin hänet pystyyn, ja välittömästi yksi ensihoitajista sanoi:
"Hänen ei pitäisi seistä."
Sanoin: "Minä olen illan esiintyjä.
Otan hänestä täyden vastuun.
Hoidan homman, kaikki hyvin."
Sitä paitsi hän oli pieni. Myyntipöytä oli kolmen metrin päässä. Pikkujuttu.
Sanoin: "Mennään. Minä autan."
Heti kun lähdimme kävelemään, nainen alkoi avautua.
"Herra Fluffy. Te ei tiedä, millainen viikko minulla ollut.
Minun poika nai tytön.
Tyttö ei kokkaa, ei siivoa.
Muuttaa minun taloon.
Minä joutuu kokata ja siivota kahdelle.
Oi, mitä roskaa."
Minä sanoin: "Luoja. Minulle käy noin."
"Herra Fluffy, minä pyytää anteeksi,
koska ennen tämä päivä minä ei tietänyt, kuka te on.
Minun ystävä antoi lipun.
Hän sanoi: 'Susie, sinä stressaa liikaa. Pitää lähteä ulos.
Mies voittaa lippu arpajaiset. Vain yksi lippu. Sinä ottaa.'
Minä katsoo lippua. Lippu lukee 'The Fluffy'.
Minä ei tiedä, mikä on komediaesitys, koska ei käynyt komediaesitys.
Minä näkee 'Fluffy', luulee, että se on musikaali kuten Cats.
Minä lähtee katsomaan Fluffy Cats.
Minä tulee aikaisin, jotta saa popcorn ja limsa.
Minä istuu ja odottaa Fluffy Cats.
Sitten sinun ystävä Martin -
kävelee lavalle ja on iso tukka, iso parta.
Minä sanoo: 'Oi...
Tämä ei Cats. Tämä ei Cats.
Tämä Leijonakuningas.
Tämä meksikolainen Mufasa.'
Ja hän alkaa kertoo vitsejä. Minä alkaa nauraa. Minä nauraa.
Sitten sinä tulee lavalle. Minä ei kestä.
Ei pysty hengittää. Minä pyörtyy.
Ja kun minä herää, minulla jääpussi päässä -
ja veri silmässä.
Ja kaksi nuorta ensihoitajaa,
molemmat koskettaa minua täältä.
He sanoo: 'Kaikki hyvin?
Kaikki hyvin? Kaikki hyvin?'"
"Mitä vastasitte?"
“Oikein hyvin.
Nuoret valkoiset miehet ei koskaan koskeneet Susieta tänne samaan aikaan.
Teidän esitys hyvin erikoinen, herra Fluffy. Hyvin erikoinen.
Teidän esitys kuin Make-A-Wish.
Jos minä saa arpi..."
"Haastatte oikeuteen."
"Ei!
Ei oikeuteen.
Jos minä saa arpi, ystävät kysyy:
'Hei, mistä sinä sai arpi?'
Ja nyt minulla hyvä tarina kertoa.
Minä sanoo:
'Kaksi valkoinen miestä samaan aikaan,
kun meksikolainen katsoo.'"
Vein hänet taas ensihoitajien luo. He sanoivat:
"Aikamoinen, vai mitä?"
"Joo, kiimainen. Hän tykkää teistä. Kas tässä."
Heti kun käännyin,
näin aulan täynnä ihmisiä matkapuhelimet kädessä.
Äsken kertomastani on kuvaa.
Kaikki nauhoittivat tapahtuneen. Siistiä minusta oli,
että kaikki odottivat, että sain asiani loppuun.
Yhtäkkiä, kun käännyin...
Ihmisiä tuli luokseni.
Jotkut halusivat paiskata kättä, toiset tehdä ylävitoset.
Yksi kaveri halusi halata minua, eikä sanonut mitään.
Hän vain halasi minua. "Kaikki hyvin?
Varmasti?
Hyvä on."
Pari lasta katseli minua näin...
Minusta se oli tosi söpöä, koska tunnistin sen pilkkeen.
Olen joskus katsonut jotakuta niin.
Olen ollut monet kerrat tähtien lumoissa.
Itse asiassa kuluneena vuonna pääsin tapaamaan yhden lapsuuteni sankareista.
Pääsin tapaamaan Arnold Schwarzeneggerin.
Jotkut teistä taputtavat, toiset ihmettelevät.
Juttu on niin, että en ihaillut häntä poliitikkona,
ja olin liian nuori muistaakseni häntä kehonrakentajana.
Tiesin vain, että Terminator oli lempileffani -
ja hän oli Terminaattori.
Juttu menee siis näin.
Olin Losissa jonkin sellaisen leffan mainostilaisuudessa, jota en ole nähnyt.
Seisoskelin siellä tiedottajani kanssa.
Seisoin tiedottajan kanssa,
ja hän selitti minulle, miten tilaisuus toimii.
"Gabriel, homma menee näin.
Kävelet pitkin punaista mattoa,
paparazzit alkavat ottaa sinusta kuvia -
ja joku kysyy sinulta jotain.
Se on hauskaa. Sitten menemme sisään ja lähdemme jatkoille.
Siitä tulee hauskaa."
Hänen sanoessaan tämän käännyin,
katsoin ja huomasin...
Näin Arnold Schwarzeneggerin ja sekosin täysin.
"Sehän on Arnold Schwarzenegger!"
"Rauhoitu. Etkö ole koskaan tavannut Arskaa?"
"Ei, en ole tavannut Arskaa."
"Työskentelen hänen kanssaan usein. Hän on tosi mukava.
Haluaisitko, että esittelen teidät?"
"Totta ihmeessä!"
Hän otti minua kädestä ja talutti minut suoraan Arnoldin luo.
Olin niin täpinöissäni, että näytin isolta taaperolta.
Tulimme Arnold Schwarzeneggerin alueelle. Hän on Arnold Schwarzenegger.
Hänen ympärillään oli jo iso joukko, joka odotti pääsevänsä kuvaan.
Odottelin kärsivällisesti.
Katsellessani häntä... Minun on pakko sanoa tämä.
Kukaan tällä planeetalla -
ei ole niin hyvä tapaamaan ihmisiä kuin Arnold Schwarzenegger.
Hän on paras koskaan näkemäni ihmisten tapaaja.
Sanon tämän, koska tavatessaan hän ottaa vahvasti kontaktia.
Hän tarttuu käteen ja vetää sisään.
Hän katsoo silmiin ja ottaa kontaktia.
Kun tapaa Arnoldin,
saa juuri sitä, mitä odottaakin.
Sitä on mahtavaa katsella.
"Miten menee? Hauska tutustua.
Olet tosi vahva. Nosteletko puntteja? Katsos tuota!
Mahtava tilaisuus, valot ja punainen matto.
Anteeksi. Miten menee?
Olet tosi vahva. Nosteletko puntteja? Mahtavaa. Katsos tuota."
Ihmiset kävelevät pois hänen luotaan ja katsovat kättään.
He oikeasti katsovat kättään.
10 minuuttia katselin Arnold Schwarzeneggerin tapaavan ihmisiä.
Sitten huomasin jotain muuta.
Huomasin, että Arnoldilla oli avustaja, joka seisoi hänen vierellään.
Hänen tehtävänään -
oli käytännössä nollata Arnold seuraavaa tavattavaa varten.
Arnold Schwarzenegger ei koskaan keskeytä keskustelua fanin kanssa.
Tyyppi hänen takanaan seuraa keskustelua,
päättää missä vaiheessa saa riittää,
ja antaa Arnoldille merkin lopettaa ja siirtyä seuraavaan.
Merkki on tämä.
Hän tarttuu Arnoldin käteen täältä kaksi kertaa. Yksi, kaksi.
Se kertoo Arnoldille, että on aika siirtyä eteenpäin.
Aina vasemmalle.
Mahtavaa katsottavaa.
"Nämä valot ja erikoistehosteet täällä ovat tosi mahtavia.
Anteeksi.
Miten menee? Hauska tutustua. Olet tosi vahva."
Minä olin...
Huusin avustajalle: "Hei!" Hän kääntyi.
"Lyö häntä! Haluan tavata hänet!"
Ja hän alkoi nauraa,
koska huomasi minun tajunneen, miten Terminaattori oikeasti toimii.
Hän teki näin.
Kohta hän onkin jo jututtamassa Arnoldia.
Hän teki sen niin nopeasti, että Arnold hädin tuskin pysyi mukana.
"Anteeksi. Miten menee?
Anteeksi. Ylävitonen. Ylävitonen.
Anteeksi. Hei. Miten menee? Pum.
Pum.”
Hän kulki rivin ohi, ja minä vain odottelin.
Ojensin käteni, ja hän tarttui siihen.
"Miten menee?
Minä tunnen sinut.
Tiedän, kuka olet.
Sinulla on se vitsi intialaisesta, joka yrittää ryöstää pankin,
mutta ei onnistu, koska kaikki nauravat hänelle."
Mietin mielessäni: "Hän tuntee minut!"
Ulospäin sanoin: "Joo, minähän se."
"Olet hervottoman hauska. Anna yhteystietosi.
Olet hauskin ihminen... Anteeksi.
Miten menee? Hauska tavata. Olet tosi vahva."
"Hei!"
Arnoldin tapaaminen on kuin hyvä vuoristorata.
Sitä haluaa mennä jonon päähän ja tavata hänet vielä kerran.
Hienointa oli, että katselin häntä ja ihmiset alkoivat kuvata häntä.
Minulle se on juttu,
joka vie minut mielenkiintoisiin tilanteisiin,
koska tykkään käydä ulkona.
Olen ollut kännissä Chicagossa monet, monet kerrat.
Tykkään pitää hauskaa.
Ongelma on tämä.
Tein äskettäin sopimuksen tv-yhtiö ABC:n kanssa -
toiveenani saada televisioon oma sitcom.
Se ei takaa mitään, mutta ainakin pilotti tehdään.
Ongelma on tämä.
ABC:n omistaa... Disney.
Disney on niin iso brändi,
että jos joku jollain lailla uhkaa brändin imagoa,
heitä kohdellaan hyvin epädisneymäisellä tavalla.
Tuottamani sitcom käsittelee minua.
Esitän itseäni. Esitän Gabriel Iglesiasia.
Se käsittelee minua, perhettäni ja ystäviäni.
Ystäväni Martin -
ei pääse mukaan ohjelmaan.
Ei se minusta ole kiinni. Valittakaa Mikille.
He käyvät läpi sosiaalisen mediasi ja kaikki muut nettijuttusi.
Jos löytyy jotain, joka ei sovi oikeaan muottiin,
he tulevat ja...
Olen vainoharhainen, koska Disney on iso. Se on aivan valtava.
He omistavat tv- ja radioasemia.
He omistavat Marvel Comicsin ja Tähtien sodan.
En kaipaa sellaista puhelua.
"Haloo?"
"Pahasti ryssit sinä."
Olen todella vainoharhainen.
Sillä nykyään ihmiset nauhoittavat aina.
Jos tekee jotain, mikä näyttää tyhmältä,
se voi muuttua vieläkin pahemmaksi.
Kuvitellaan, että putoan tänään lavalta ja joku sattuu kuvaamaan sen.
Jos TMZ saa sen käsiinsä, se leviää räjähdysmäisesti.
Ja jos minulle sattuu jotain, se voi päätyä uutisiin.
"Olemme täällä Allstate-areenalla Rosemontissa, Illinoisissa,
jossa Fluffylta karkasi homma käsistä.
39-vuotias koomikko löydettiin kuolleena toisen kerran kahden vuoden sisään.
Kukaan ei tiedä tarkkaan, mitä tänään tapahtui.
Viranomaiset sanoivat näin:
Siksi minun pitää olla varovainen,
sillä nautin yhä tavoistani.
Tykkään yhä juoda.
Jotkut tietysti tulevat sanomaan -
"Miksi juot, Gabriel?
Sinulla on paljon velvollisuuksia ja ihmisiä huolehdittavana.
Miksi juot?"
"Koska minulla on paljon velvollisuuksia ja ihmisiä huolehdittavana."
Jotkut aiemmin esityksissäni käyneet tietävätkin jo,
että minun myrkkyni on tequila.
Tiettyihin alkoholeihin en enää koske.
En enää koske esimerkiksi Jägeriin.
Ensinnäkin alkoholi, joka saa sanomaan sen nimen ääneen,
ei ole turvallista.
Se on ainoa alkoholi, joka saa tekemään niin.
Se on ainoa, joka saa ihmiset sanomaan:
"Jäger!"
Kukaan muu ei tee sitä. Meksikolaiset eivät sano:
Mustat eivät sano...
Eivätkä japanilaiset sano: "Sake!”
Jäger on pelottava monestakin syystä.
Ensinnäkin olen kakkostyypin diabeetikko. En edes saisi juoda.
Mutta Jägerissä on kaksi kertaa enemmän sokeria.
Toinen juttu on koostumus. Se on hyvin tahmeaa.
Kuin yskänlääkettä.
Joten jos sitä juo liikaa, se kestää kauemmin kuin mikään muu.
Se maistuu pahalta. Kun sitä juo...
Yskääni varten.
Se on kamalaa.
Jos sitä juo liikaa, se kestää kauemmin kuin mikään muu.
Tiedätte, mitä tapahtuu, jos juo yhden kaljan liikaa.
Sitä tulee... Sitten sen palauttaa oikealle omistajalle.
Jäger alkaa oksettaa, mutta oksentamaan ei pysty.
Se vain tekee olon dramaattiseksi kolmeksi vartiksi, kunnes se helpottaa.
Olette nähneet sen. "Onko kaikki hyvin?"
"Ihan hyvin..."
He eivät pysty oksentamaan, tekemään vain vatsalihasliikkeitä.
Seuraavana päivänä: "Kuntoiletko?"
"En, olen juoppo."
Jäger on tosi pelottavaa.
Toinen alkoholi, johon en enää suostu koskemaan -
on viini.
Katsokaa noita ihmisiä.
"Olemme Schaumburgista."
Jos ette tienneet, Schaumburg on paikallinen Beverly Hills, joten...
Tajusitte varmaan.
Viinissä minua häiritsee yksi juttu.
En pidä siitä, että viini on sosiaalisesti hyväksyttävää.
Tarkoitan, että jos näkee jonkun, jolla on viinipullo...
Jos näkee kaverin ylittävän kadun viinipullo kädessä,
hänet tuomitaan heti, mutta positiivisella tavalla.
Viini yhdistyy aina johonkin korkealuokkaiseen,
positiiviseen ja edistykselliseen,
vuosipäivään, juhlaan tai ylennykseen.
Sitä jää miettimään: "Mistäköhän tuolla on kyse?
Valmistujaiset? Ylennys? Jotain hyvää kuitenkin.
Sen parempi sinulle."
Naiset näkevät miehen, jolla on viinipullo ja lasit,
ja välittömästi...
"Onnekas ämmä."
Se on silti alkoholia.
Se saa silti pään sekaisin.
Pääsyy siihen, etten pidä viinistä,
on se, ettei sitä voi tarkkaan mitata.
Oikeaa viinaa voi mitata. Sitä sanotaan shotiksi.
Ja ryypättyään riittävän monesti -
sitä tietää, mitä kestää ja mitä ei.
Koska ne, jotka juovat paljon,
tykkäävät kerskua juomistaidoillaan.
Heillä on oma ryyppäysnumeronsa.
Oma ryyppäysnumero.
Sen saa kuulla.
"11 shottia Don Juliota. Jees!"
Naisillakin on oma ryyppäysnumero.
"Neljä shottia Cuervoa, ja olen hyvässä hiprakassa.
Neljä shottia on minulle oikea määrä."
"Entä, jos juot viisi?" "Herään kujalta."
"Entä jos juot kuusi?" "Siten tapasin Tyronen."
Viinin kanssa ei voi tarkkaan mitata, kuinka paljon on juonut,
paitsi jos mittaa pullollisissa.
Ja jos mittaa pullollisissa, se on kokonaan toinen ongelma.
Viinilasit ovat aina eri kokoisia.
Joskus ne ovat isoja, joskus pieniä.
Ja usein joku muu on kaatamassa sitä.
Joskus he osaavat, joskus eivät.
Joskus he kaatavat liian täyteen, mikä ei ole oikea määrä.
Joskus se menee oikein, mikä on hieman alle puoli lasia.
Joskus tulee ahne kusipää Olive Gardenista.
Saat maistiaisen. Sitä pidetään auringonvaloa vasten ja tehdään näin.
Sitten juodaan. "Ei hassumpaa. Minulla on kuponki. Tässä."
Eikä viininjuojia koskaan näe oikeiden juoppojen kanssa räkälöissä.
Heitä näkee sosiaalisissa tilaisuuksissa, kuten täällä tai yritystilaisuuksissa,
mutta ei koskaan lähiöjuottoloissa.
Sitä ei koskaan näe... "Jäger!"
Ja keskellä... "Merlot, sanon minä.
Tämäpä on fantastinen anniskelupaikka. Todella kaunis sisustus.
Aivan upeaa.
Kerrassaan erinomaista. Kuka leikkaa nurmikkonne?
Aivan fantastista."
Anteeksi. Tuo ääni naurattaa aina. Pidän siitä.
Minua hymyilyttää, että olemme täällä -
Amerikassa.
Kun matkustan ja esiinnyn Englannissa,
tuo ääni saa eri merkityksen.
Kuulin äänen. Onko täällä paikalla brittejä?
Minäpä kerron teistä muille.
On hauskaa, kun britit tulevat tänne USA: han,
koska kun kuulemme teidän puhuvan,
kuulostatte uskomattoman mahtavilta,
koulutetuilta -
ja innostavilta.
Se aksentti on todella oikeaoppinen.
Ihan sama, mistä puhutte,
se vetää meidät puoleensa.
Vaikka puhuisitte roskista, sekin kuulostaisi mahtavalta.
"Kuka jätti nämä jätteet tänne? Kamalaa.
Kaikki tämä hävitys pitkin jalkakäytävää.
Jonkun pitää puuttua tähän. Tämä on naurettavaa."
Ihmiset kuuntelevat.
"En tiedä, mitä tuolla tapahtui, mutta nyt on piru irti.
Englantilainen on suuttunut. Enpä tiedä.
Mitä hittoa on ’jäte’?"
Se on erilaista.
Kun joku meikäläisistä menee sinne,
tilanne on aivan erilainen,
koska emme kuulosta samalta kuin he.
Itse asiassa -
me amerikkalaiset puhumme englantia tietyllä tavalla.
Tajuatteko, miltä me heidän mielestään kuulostamme?
Tiedättekö, miten he katsovat meitä kuullessaan meidän puhuvan?
Heistä kuulostamme tältä.
"Kuulehan, yhtenä päivänä hengailin Philin kanssa.
Paskiainen tuli käymään meillä. Meillä oli tosi hauskaa.
Vain minä ja Phil."
Jos muuten kuulostatte tuolta, minä vain lasken leikkiä.
En nimittäin halua...
"Venttaan paskiaista ulkona.
Katsotaan, vieläkö naurattaa parkkiksella. Vai vielä Fluffy."
Minusta vain on hauskaa,
että puhuivat he mistä tahansa,
he kuulostavat samalta.
Se tosiaan kuulostaa samalta.
Kun taas me amerikkalaiset -
puhumme ympäristömme mukaisesti.
Me muutamme puhettamme ja sopeudumme.
Meillä kaikilla on...
Kaikilla on esimerkiksi "etsin hyvää työpaikkaa" -ääni.
Työhaastattelussa ei kuulosta samalta -
kuin lauantai-iltana parin drinkin äärellä.
Sitä siistii puheen ja treenaa sitä autossa.
Sisään astuessa se käynnistetään.
"Jos katsotte suosituksiani,
näette, että olen enemmän kuin pätevä tähän.
Soittakaa Frank Torresille.
Frank kertoo mahtavasta työstä, jonka tein 2,5 viikkoa sitten.
Olen valmis tekemään töitä 7 päivää viikossa, 365 päivää vuodessa.
Mikään tehtävä ei ole liian suuri eikä liian pieni.
Voitte luottaa minuun. Olen oikea henkilö tähän työhön.
Pitäkää minut mielessä. Kiitos ajastanne.”
Sitten parkkipaikalla...
Parkkipaikalla sitä sanoo itselleen:
"Mulkero. Toivottavasti hän antaa työn, koska elämä on rankkaa.
Minun on saatava työpaikka."
Tiedätte, että kaikilla on päivä-ääni,
jolla puhutaan perheen ja ystävien kesken -
ja lasten kanssa.
Ja sitten on myöhäisillan bileääni.
"Jäger!"
Ja jos on oikein onnekas, on vielä myöhäis-myöhäisillan ääni.
"Et tiedä, mitä kohta tapahtuu.
Mene maihin.”
"Tartun sinuun, ämmä. Taidat pitää tästä?"
Jotkut katsovat minua ja pitävät Fluffya friikkinä.
Se oli vain esimerkki.
Lasten mielestä tämä on erilaista.
Anteeksi. Näen lapset, ja he...
Isä sanoo: "Vitun Fluffy. Ei.
Typerys. Tuhma Fluffy."
Mutta siellä ihmiset kuulostavat samalta, tekivät he mitä vain.
Hakiessaan työpaikkaa.
"Jos katsotte suosituksiani,
näette, että olen enemmän kuin pätevä tähän työhön."
Bailatessaan.
"Jos kaadat viiniä, juon sitä. Se on erinomaista."
Rakastellessaan.
"Levitän jalkasi kuin Punaisenmeren.
Häpäisen sinut niin huikealla tavalla,
että kiroat päivää, jona tapasimme paikallispubissa.
Lasken laskusillan alas ja esittelen sinut kuningattarelleni!
Sen teen.
Kun saavutat maagisen hetken, haluan, että huudat 'voitto.'"
"Voitto!"
"Työni on tehty."
Tuon vitsin ainoa huono puoli -
on se, että se on ainoa, jonka lapset muistavat.
Kahden viikon päästä yrität päästä huoneeseen.
"Miksi tämä ovi on lukossa?" Sitten kuuluu: "Voitto!"
Näen pari nuorta aikuista. Kuinka vanhoja olette?
- 13. - 13.
- Ja siinä vieressä? Kuinka vanha olet? - Olen 10.
Olet 10.
Olen hyvin pahoillani siitä, mitä Martin sanoi.
Kymmenvuotias. En osaa olla kovin pahoillani. Miksen?
Kymmenvuotiaat ovat nuoria aikuisia. Olet nuori aikuinen. Et ole lapsi.
Minulle lapsi on ennen kaikkea joku, jolla ei ole pääsyä Internetiin.
Sinulla on kai tabletti, kännykkä tai pääsy verkkopalveluihin?
Palveluihin. "Mitä hittoa hän oikein selittää?"
Huono sanavalinta. Tiedät kai, mitä tarkoitan?
Olet varmaan jo nähnyt kaikenlaista.
Vanhemmat sanovat: "Ei meidän lapsemme. Lukitsen hänen kännynsä."
Joo, mutta ette kavereiden puhelimia.
Minua nolottaa sanoa jotain hieman arkaluonteista,
kun vanhemmilla on mukana neli-, viisi-, kuusivuotias.
Sellaista tosiaan sattuu. Sitten minua nolottaa.
Tapaan heidät esityksen jälkeen ja sanon: "Pahoittelen sitä, mitä sanoin."
Ja vanhemmat vastaavat aina: "He kuulevat pahempaa kotona."
On hauskaa, kun nelivuotias vahvistaa sen. Ihan vain...
Poikani esimerkiksi.
Hän on 18, mutta ei siltikään kiroile kotona.
Sille, mitä hän tekee muualla, en voi mitään.
Mutta kotona hän tietää, ettei saa kiroilla.
Kerran...
Kerran 13 vuoden aikana sain poikani kiinni kotona kiroilusta,
enkä voinut edes suuttua. Hän oli kaatunut portaissa.
En halua nauraa, mutta miettikää. Mitä jo sattunutta pahempaa voisin tehdä?
Minäkin kuulin sen.
"Saatana!"
En edes katsonut, miten hän voi.
Kysyin: "Mitä sanoit?
Hei, ansaitsit tuon."
Sanoin: "Jos haluat sanoa v-sanan, voin ensi kerralla tönäistä."
Silloin tiesin, että häneen sattui. "Niinkö?" "Ei, nouse ylös."
Tervetuloa. Toivotan hauskaa...
Isiä hermostuttaa. "Mitä hän sanoo pojalleni?"
En mitään. Olen vain cool.
Mutta kiitos, että luotit minuun ottamalla lapset mukaan.
Tarkoitan, nuoret aikuiset. Anteeksi.
Kiitos, että luotit minuun ottamalla nuoret aikuiset mukaan.
Tiedän, että osoittelen eturivissä istuvia.
Jos olette täällä jonkun sellaisen kanssa,
jonka seurassa teidän ei missään nimessä pitäisi olla,
ja näette kameran tulevan, sanokaa vain: "Hei."
"Voitto!"
He siirtyvät seuraavaan.
Älkää siitä huoliko.
Ennen kuin unohdan, haluan kiittää Allstate Arenaa -
sen mahtavista oleskelutiloista backstagella.
Pidän pukuhuoneestani yksinkertaisesti siksi,
että siellä on perusjutut joista todella pidän,
kuten valokatkaisijat.
Monet areenat on muutettu vihreiksi,
joten valokatkaisijat on korvattu sensoreilla.
Sensorit ovat kivoja, kun ne toimivat.
Se havaitsee sinut kolmen metrin päästä,
ja koko huone vain...
En pidä siitä, kun ne ovat rikki -
ja pitää kävellä pilkkopimeään huoneeseen ilmaisemaan läsnäolonsa.
Sitten pysähtyy pariksi sekunniksi.
"Helvetti!"
Lisäksi backstagen pesualtaani hanassa on nupit.
Pystyn säätämään veden lämpöä ja painetta,
mikä on mielestäni Chicagon alueella tärkeää varsinkin talvisin.
Talvi täällä ei ole leikin asia.
Käsien pesuun tarvitaan kuumaa vettä.
Ei voi luottaa sensoriin, joka tuottaa vain kylmää vettä,
sillä kun kädet pesee kylmällä vedellä, ne muuttuvat omituisiksi.
Ulkona ihmiset alkavat pilkata.
"Katsokaa. 'Thriller.'"
Pukuhuoneeni pesualtaassa on kylmä- ja kuumavesihana.
Vettä ja sen lämpötilaa voi säädellä.
Painetta voi säätää.
Inhoan sitä, että se otetaan pois ja korvataan pienellä sensorilla.
Koomikon lisäksi joudun siis nyt olemaan myös taikuri.
En ole taikuri, mutta käsiä pestessäni näytän siltä.
Ei mitään. Sitten kävellään pois.
Tuntuu kuin joku peilin takana piruilisi. "Katsos tätä."
Jotkut lopettavat siihen, jotkut jatkavat.
Käytän käsiä pestessäni paljon saippuaa. Pidän kunnon saippuapullosta.
Pidän pumpusta, sen...
Inhoan sitä, että se otetaan pois -
ja korvataan pienellä kaatonokalla, joka tulee hanan viereen.
Käsi pannaan sen alle, ja siitä tulee pieni tippa saippuaa.
Tiedättehän, mitä tarkoitan? Pieni tippa. Käsi pannaan alle...
Tarvitset lisää, vedät käden pois ja taas takaisin,
mutta sensori tuumaa: "Ei, se olet edelleen sinä."
Sitä pitää siis huijata.
Kun käsissä on tarpeeksi saippuaa, se pitää huuhtoa pois.
Mutta se ei onnistu, koska vesihanan aika on loppunut.
Joudut siis vetäytymään ja tekemään kaiken alusta.
Seuraavaksi on kiire saada saippua pois käsistä.
Kun saippua on huuhdottu, seuraavaksi pitää kuivata kädet.
Joissain paikoissa on vielä pyyhe, toisissa paperipyyhkeitä.
Joissain paperipyyhkeet pannaan laatikkoon, jossa on toinen sensori.
Ja kas.
Seitsemän senttiä paperia.
Seitsemän senttiä, Chicago. Seitsemän senttiä ei riitä mihinkään.
Kysykää vaikka naisilta.
Tai mieheltä. En minä syrji.
Haluan kontrolloida paperia itse. Tarvitsen vipua ja...
Jotkut paikat jättävät siihen, toiset jatkavat.
Oletteko koskaan menneet vessan koppiin,
lukinneet oven, katsoneet ympärillenne -
ja nähneet vilkkuvan valon seinällä?
"Oikeasti? Täälläkin?"
Yrität vain saada paperin ulottumaan vessanpöntölle.
Otat askeleen...
En ole edes tehnyt mitään.
Tartut paperiin...
Hei!
Käännyt ja puet sen päälle kuin viitan.
Annat sen valua pitkin selkää ja yrität ajoittaa sen juuri oikein.
Juuri kun olet istumassa, joku tulee vessaan ja häiritsee sinua.
Liian myöhäistä. Polvet ovat koukussa.
Ja ellet harrasta crossfitiä, siitä et selviydy.
Sitten paljas persauksesi osuu pönttöön -
ja menet...
Ja juuri kun luulet kokeneesi kaiken...
Vesi loiskuu ylös ja osuu sinua suoraan persaukseen.
Sitten viemäriin valuva vesi aiheuttaa ilmapyörteen,
joka menee jalkojen väliin.
Sinulla on siis tsunami takana ja pyörremyrsky edessä.
Ja kuka onkaan uhri? Pikachu.
Ja se taistelee henkikullastaan.
Et ole edes tehnyt temppuja vielä, ja putkisto on jo käynyt kimppuusi.
Sitten teet sen, mitä pitää.
Teet asiat loppuun.
Sitten on siivouksen -
ja huollon aika.
Kurkotat ottamaan vessapaperia.
Ongelma nykyisissä vessoissa on se,
että useimmissa paikoissa, kuten täällä,
ihmisenkokoista vessapaperirullaa -
ei panna ihmisenkokoisen vessapaperitelineen sisään...
vaan mennään johonkin halpahalliin tai johonkin tukkuliikkeeseen -
ja ostetaan jättiläisgorillakokoinen vessapaperirulla.
Sitten se tungetaan täällä pikkuiseen telineeseen -
ja teline suljetaan.
Jättiläismäinen pyörä on siis lukittu paikalleen.
Se ei edes pyöri. Sitä vain...
Rullan alkuakaan ei löydä, koska se on liimattu kiinni.
Epätoivoisena joudut ottamaan autonavaimet esiin -
ja viiltämään niillä kyljestä -
kuin kokaiinisäkkiä Narcosissa.
Sitten saat paperia.
Yrität pyyhkiä.
Chicagossa vuoden päästä,
vuoden päästä ennustan,
että vessat otetaan sataprosenttiseen kontrolliin.
Istuessanne siellä ajattelette minua,
koska näette sen.
Yritätte etsiä vessapaperia ja näette siinä vilkkuvan punavalon.
Ja mietitte: "Luoja, Fluffy arvasi tämän."
Ja mitä joudutte tekemään?
Yksi arkki.
Jäätte turhautuneena istumaan sen päälle ja...
Anteeksi. Siinä tuli varsin runsaasti persejuttuja.
Hän ajattelee: "Tämä on kuin Magic Mike."
Olen pahoillani. Niitä oli aika paljon.
"Hemmetti!"
Ymmärrän kyllä.
Ymmärrän, miksi vessoillemme tehdään näin -
ja miksi eri paikkoihin pannaan sensoreita.
Tarkoituksena on säästää energiaa ja säästää vettä.
Asun Kaliforniassa.
Me todella tarvitsemme vettä.
Mutta joissain paikoissa tarvitaan sensoreita, toisissa ei.
Joissain paikoissa osataan opettaa meitä säästämään energiaa ja vettä.
Jotkut paikat ovat siinä surkeita, kuten hotelli, jossa majailemme.
He käyttävät yksinkertaista perusjuttua.
Heillä on pahvinen kyltti,
joka roikkuu kylppärin pyyhetelineessä.
Siinä lukee: "Auttakaa säästämään vettä käyttämällä pyyhettänne uudestaan."
Takana on kaavio siitä, kuinka monta miljoonaa litraa vuodessa -
säästyy vettä, kun pyyhkeet käytetään uudelleen.
Teen niin kotona. Voin aivan hyvin tehdä niin hotellissa.
Pyyhe on minun.
Jotkut eivät tykkää tehdä niin.
Heistä pyyhe on likainen.
Jos pyyhe on likainen, olet surkea suihkussa kävijä.
Periaatteessa valkoisen pyyhkeen pitäisi olla valkoinen -
jokaisen käytön jälkeen.
Mutta jotkut tykkäävät kääriä sen ja mennä asiantuntijatilaan.
Ja sen pois saamiseen kuluu vielä enemmän vettä.
Jotkut paikat siis osaavat opettaa meitä säästämään energiaa ja vettä.
Jotkut paikat ovat surkeita.
Olin hiljattain yliopistolla, joka sijaitsee tässä lähellä.
Yliopistolla on niin paljon rahaa,
että sillä on kampuksella jopa yksityinen poliisilaitos -
vain kampusta varten. Se ei ole iso juttu.
Monilla yliopistoilla on omat kampuspoliisinsa.
Erona on, että jollain konstilla tämä yliopisto -
päätti antaa poliisilaitokselle Priukset partioautoiksi.
Jotkut tietävätkin jo yliopiston. Tämä ei siis edes ole vitsi.
Minua ärsyttää se, että poliisiviranomaisen tehtävänä -
on vastustaa rikollisuutta.
Ensimmäinen asia, jonka ihmiset rikospaikalle saavuttaessa näkevät -
on käytössä oleva kulkuneuvo.
Kulkuvälineen on ilmaistava tilanteen hallintaa -
jo ennen kuin siitä astuu ulos.
Kaliforniassa yli 65 % poliiseista ajaa nykyään katumaastureilla.
Jos siellä tulee pysäytetyksi, sen todella tuntee.
Tilanne on uhkaava.
Ihmiset hyppivät moottoritielle. "Älä tapa minua!"
Kuvitelkaa, jos teidät pysäyttäisi...
Toivottavasti minua ei pysäytä Priuksella ajava poliisi,
jolla on tyly asenne.
"Tiedättekö, miksi pysäytin teidät?" "Koska annoin luvan?"
Kuvitelkaa ensimmäinen rattijuopumuspysäytys.
Poliisi ei varmaan edes noussut autosta. Hän pysyi radion ääressä.
"Astukaa heti ulos autosta."
"Hyvä on, hyvä on.
Hyvä on.
Onko tuo Prius?
Olen varmaan kännissä."
"Kävelkää viivaa pitkin." "Hyvä on.
Konstaapeli?
Jos joudun vankilaan, voisitteko kutsua oikean poliisiauton hakemaan minut?"
"Lakkaa viisastelemasta. Viivaa pitkin." "Selvä. Nopeasti.
Hei, lataa puhelimeni."
"Nyt riittää. Lähdet putkaan."
En oikein tiedä.
Paljon aikaa... Niin, mistä on kyse?
Minäkin pidän sinusta. Anna sokeriton leivos.
Kiitos. Pitää olla varovainen. Olin lipsahtaa.
Hän sanoo: "Nappaan sinut." Nappaat minut, nappaat minut ja nappaa minut.
Tämä on kuin Merimaailma ilman vettä.
Minun täytyy alkaa olla varovainen, sillä huomaan nyt,
kuuden erikoisesityksen jälkeen,
että iso osa materiaalistani ja tarinoistani -
on palannut takaisin kummittelemaan.
Jotkut hyvillä tavoilla, toiset vähemmän hyvillä.
Esimerkiksi vuonna 1997 -
sanoin kerran televisiossa:
"Pidän kovasti suklaakakusta."
Yhden kerran.
19 vuotta myöhemmin -
ihmiset tuovat minulle vieläkin suklaakakkuja.
Sehän on ihan älytöntä. Ajatelkaa.
19 vuotta myöhemmin saan yhä kakkua.
Sanoin niin vain kerran.
Seuraavaksi aloin puhua siitä, miten paljon pidän kevytlimusta.
Seuraavaksi ihmiset alkoivat tuoda minulle kevytlimua.
Seuraavassa erikoisshow'ssa aloin kertoa, miten poikani on kasvanut,
hormonit alkavat vaikuttaa ja hänen pitää käyttää deodoranttia.
Kaverit toivat hänelle deodoranttia -
ja minulle tuotiin sitä esityksiini vietäväksi pojalleni.
Samassa erikoisesityksessä Aloha Fluffy -
kerroin kulovalkean tavoin levinneen jutun -
nimeltä "Rasistinen lahjakoritarina."
Itse tarina kestää noin 15 minuuttia.
Kerron teille tarinan kolmeminuuttisen version,
jotta ymmärrätte, mistä on kyse.
Olimme Martinin kanssa esiintymässä Sacramentossa, Kaliforniassa.
Ajoimme Losista Sacramentoon.
Ajoimme Fresno-nimisen pikkukaupungin läpi.
Ajaessamme Fresnon läpi soitimme esityksiä järjestävälle promoottorille.
Hän on hyvä ystävämme.
Ja hän kertoi... Yritimme syödä lounasta.
Hänellä oli kiire, mutta G Reilly oli kuulemma kaupungissa.
"Hitsi, kaverimme G Reilly on kaupungissa."
"Hän on hotellilla." "Selvä."
Tiesimme, missä se on.
Sanoin: "Martin, käydäänkö moikkaamassa G:tä?"
"Käydään vain."
Päätin ensin hakea limsaa yllätykseksi hänelle.
Menimme kauppaan, ja näimme siellä kokonaisen pinon lahjakoreja.
Martin sanoi: "Ostetaan hänelle lahjakori."
Sanoin: "Martin, G Reilly ei tykkää lahjakoreista.
Hän ei pidä hienosta viinistä, juustosta ja makkarasta.
Hän todella inhoaa voileipäkeksejä."
Ette edes tiedä, mikä siinä on hauskaa.
Sanoin: "Mitäs sanot tästä?
Yllätetään hänet kepposella.
Mitä jos annetaan hänelle rasistinen lahjakori?"
"Mikä se on?"
"Rasistinen lahjakori -
on sellainen, jolla tehdään pilaa siitä rodusta, jota saaja edustaa.”
G sattuu olemaan musta.
Se oli helppoa.
Tarkoitan helppoa olla olematta ääliö.
Helppoa, koska afroamerikkalaisiin liittyy niin paljon stereotypioita.
Hankimme siis tyhjän lahjakorin.
Mitä laitoimme siihen?
Paistettua kanaa, vesimelonin, urheilujuomaa, rypälelimsaa,
grilliperunalastuja, auringonkukansiemeniä,
Ebony-lehden,
Chris Rock –dvd:n nimeltä Bigger & Blacker,
Magnum-kondomeja, Newport-savukkeita,
grillikylkeä ja maissileipäreseptin.
Panimme koriin kaiken paitsi isoperseisen valkoisen tytön.
Käärimme sen kauniisti, sidoimme siihen ison rusetin ja veimme hotellille.
Annoimme vastaanoton tytön viedä sen hänen hänelle.
Odotimme Martinin kanssa käytävällä, jossa hän ei nähnyt meitä.
Tyttö koputti ovelle.
G Reilly avasi oven ja tyttö ojensi lahjakorin.
Hän kiitti ja sulki oven.
Juoksimme ovelle -
ja aloimme kuunnella, kun hän availi lahjakoriaan.
Avatessaan sitä hän innostui.
Hän nautti joka lahjasta, jonka veti ulos korista.
Hän piti korista kovasti, kunnes tajusi sen olevan kepponen,
ja sitten hän sekosi, kun luki lahjakortin.
Lahjakortti sai hänet sekoamaan,
koska hän luuli Ku Klux Klanin lähettäneen korin.
Jotkut teistä miettivät, miksi.
Koska me kirjoitimme niin.
Jos haluaa tehdä kepposen, se on parasta tehdä kunnolla.
Hän sekosi ja yritti juosta ulos ovesta.
Päästyään käytävään hän näki minun ja Martinin nauravan,
ja tajusi, mistä on kyse.
Sitten hän sadatteli meitä.
Hän antoi anteeksi, halasi, antoi ylävitosen, ja menimme hänen huoneeseensa.
Sitten söin hänen kanansa.
Lopputulos oli, että juttu levisi nopeasti Comedy Centralissa.
He vetivät sen painostuksen takia pois.
Seuraavaksi latasin sen YouTubeen.
Se sai 10 miljoonaa katsojaa.
Sitten se merkattiin, koska otsikossa oli sana "rasistinen".
Se vedettiin pois, latasin sen uudelleen.
Toiset 10 miljoonaa katselua. Panin ihmiset jakamaan sen.
Kaiken kaikkiaan video on kai katseltu päälle 100 miljoonaa kertaa.
Lopulta kävi näin.
Ihan niin kuin -
suklaakakun -
kevytlimun -
ja deodorantin kanssa.
Ihmiset alkoivat pian tuoda minulle -
meksikolaisia rasistisia lahjakoreja.
Ihan oikeasti, kun tämä alkoi -
se oli tavallaan söpöä, koska vain toiset meksikolaiset -
alkoivat tuoda näitä "meksikolaisia rasistisia lahjakoreja".
Se alkoi esityksen jälkeen Losissa.
Kaveri toi minulle lahjakorin ja sanoi:
"Mitä äijä? Tässä sinulle rasistinen lahjakori."
"Olemme samanrotuisia."
"Mitä sitten?" "Hyvä on."
Vein sen backstagelle,
ja korin koko sisältö päätyi kotiini.
Meksikolainen huopa, jossa oli tiikerinkuva,
pari Fanta-pulloa, sangria-pulloja,
Vicente Fernándezin cd: itä, karkkeja,
makeaa leipää, marsipaania.
Kaikki päätyivät kotiini.
Mitä enemmän matkustelimme itärannikolla -
ja mitä enemmän esiinnyimme etelässä...
sitä -
luovemmiksi -
lahjakorit alkoivat muuttua.
Siirrytään Mobileen, Alabamaan.
Tämä vain paranee.
Aiemmin tänä iltana ennen tämän esityksen alkua -
ystäväni Martin kävi täällä ilmoittamassa pari asiaa.
Yksi ilmoitus oli -
"Jos olette tuoneet lahjan, säilyttäkää se esityksen loppuun.
Älkää tuoko sitä lavalle.
Se voi häiritä esitystä."
Hän tekee tämän ilmoituksen -
joka ikinen ilta -
vain yhden Mobilessa pidetyn esityksen takia.
Siellä kävi näin.
Kerroin koko Rasistinen lahjakori - jutun 16 minuutin mittaisena.
Heti, kun olin lopettanut, kaveri teatterin takaosasta -
ryntäsi lavan eteen.
Pitäkää mielessä, että tämä alue on täynnä.
Mobilessa keskellä oli käytävä.
Hänellä oli siis reitti vapaana.
Hän rynnisti läpi kuin jossain tv-kisailussa.
Kuten tänäkin iltana, paikalla oli turvamiehiä.
Turvamiehet näkivät koria kantavan tyypin, mutteivät pysäyttäneet häntä.
He vain pitivät sitä nättinä.
"Onpa kivannäköinen kori."
Kaveri pääsee lavan eteen, ottaa lahjakorin -
ja asettaa sen lavalle.
Hän häiriköi minua tuolta paikalta.
Seisoin tässä, ja hän sanoi: "Fluffy!"
"Mitä äijä?"
"Toin sinulle tämän."
"Kiitos."
"Avaa se."
"Meillä on esitys kesken, hyvä herra.
Arvostan lahjaa. Se oli kauniisti tehty.
Mutta mitä jos avaan sen esityksen jälkeen?"
"Älä nyt, Fluffy. Haluan nähdä ilmeesi."
"Jospa veisitte korin sinne, missä turvamiehet ovat?
Turvamiehet vievät teidät verhon taakse,
ja avaan korin backstagella silmienne edessä. Kävisikö se?"
Hänelle ei kieltäytyminen kelpaa.
Ongelmana on, että yleisö kuuli juuri minun kertovan rasistisesta lahjakorista,
ja yhtäkkiä paikalle tulee tyyppi lahjakorin kanssa.
He eivät tajua, ettei minulla ole mitään tekemistä eturivin punaniskan kanssa.
Yritin saada tilanteen purettua ennen kuin se lähtee käsistä,
mutta hänelle ei kielteinen vastaus kelvannut.
Sen jälkeen hän teki jotain, mitä kukaan yleisöstä ei ole tehnyt -
yli 19-vuotisen koomikonurani aikana.
Hän vei minulta koko yleisön ja käänsi heidät minua vastaan -
viidessä sekunnissa.
Se oli uskomattominta ja kamalinta, mitä olen koskaan nähnyt.
Hän teki vain näin.
"Älä nyt, Fluffy!
Haluamme nähdä ilmeesi!
Haluamme nähdä ilmeesi! Haluamme nähdä...”
Hän sai 2 000 ihmistä huutamaan kanssaan.
"Haluamme nähdä ilmeesi.
Haluamme nähdä ilmeesi."
Oli selvää, että hän oli johtanut suuria väkijoukkoja ennenkin.
Yleisö oli niin äänekäs,
etten enää kuullut itseäni monitorista.
Totesin hävinneeni. Kävin siis kontilleni.
Laskin mikrofonin maahan, tartuin lahjakoriin -
ja aloin repiä sitä auki.
Työnsin käden sisään.
Unohtakaa meksikolainen limsa, karkit ja huopa.
Tämä kaveri oli ammattilainen.
Aloin nostella esiin puutarhatyökaluja.
Sieltä löytyi harava, lelulapio ja lelulehtipuhallin.
"Kaiva syvemmältä, Fluffy!"
Nostin esiin jalkapallon. "Tässä lukee 'Puerto Rico'."
"Meksikolaiset olivat loppuneet."
Nostin esiin tiilen. "Mitä varten tämä on?"
"Muuria varten."
Seuraavaksi esiin tuli oikea kansalaisuushakemus.
Sanoin: “Tämä ei voi enää käydä pahemmaksi."
"Kaiva syvemmältä!"
Olin väärässä.
Nostin esiin vanhanaikaisen paketin Crayola-väriliituja.
64 liidun paketin, jossa on takana teroitin.
Paketissa oli ikkuna,
josta näki rasian kaikkien liitujen värit.
Kaikki liidut olivat ruskeita,
paitsi yksi keskellä oleva valkoinen.
Kysyin: "Mitä hittoa tämä on tarkoittavinaan?"
Hän katsoi minuun ja sanoi: "Tervetuloa minun maailmaani."
Yleisö nauroi niin äänekkäästi,
että tiesin, ettei mikään vitsini enää toimisi sen jälkeen.
Olin siis kuin esitykseni olisi päättynyt siihen.
Poimin lahjakorin ja sanoin: "Kiitoksia, Mobile!"
Mulkaisin tyyppiä vihaisesti. "Mulkku!"
Siirryin esiripun taakse. Martin oli siellä odottamassa.
Martin sanoi:
"Olit tosi mahtava."
"Martin, he eivät nauraneet vitseilleni."
"Mille sitten?" Näytin hänelle korin.
Hän sanoi:
"Et ole kaverini."
Menin pukuhuoneeseen ja minua otti päähän.
Astuin sisään ja suljin oven.
Laskin korin ja raavin päätäni.
Yritin miettiä, mitä olisin voinut tehdä -
estääkseni tilannetta etenemästä siihen pisteeseen.
"Olisiko pitänyt ottaa kori ja siirtää se pois tieltä?
Olisiko pitänyt käskeä turvamiesten viedä sekä kori että tyyppi?"
Kaikki ideani alkoivat kuulostaa yhä vain huonommilta.
Lopulta hyväksyin tilanteen.
Menin suihkuun.
Tulin suihkusta ja pukeuduin. Turvamies saapui.
"Herra Iglesias?
Oletteko valmis?"
"Hetki vain." Otin reppuni ja laitoin sen selkään.
Menin ovelle ja avasin sen. "Mennään."
Turvamies näki lahjakorin tuolilla -
ja yritti olla kohtelias.
"Minä voin ottaa tuon."
"Joo, ota se.
Koskaan ei tiedä, milloin tarvitaan koria."
Turvamies vei minut teatterin takaovesta tyhjälle parkkipaikalle -
matkalla keikkabussiin, joka oli parkkipaikan toisella puolella.
Kävely kesti nelisen minuuttia.
Yhtäkkiä kuulin äänen.
"Fluffy!
Fluffy!
Flu-Flu-Flu-Fluffy!"
"Minuako hän huutaa?"
"Luulen niin."
Se oli lahjakorin antanut kaveri,
joka seisoi nyt keikkabussin vieressä.
Hänen ohitseen ei siis päässyt.
Olin tuskastunut. Me pysähdyimme.
Turvamies kysyi: "Kutsunko apua?"
"Ei tarvitse. Ei hän minulle mitään tee.
Tästä vain tulee outoa."
Otin kännykän esiin ja yritin tekstata Martinille.
"Martin, vastaa nyt..." Hän ei vastannut.
Kaveri kyllästyi odottamaan bussin luona.
Hän käveli minua kohti,
mutta teki sen hyvin oudolla tavalla.
Hän käveli minua kohti, kuin olisin ollut vaarallinen peto.
Hän teki siis näin. "Fluffy.
Fluffy."
"En tee sinulle mitään!"
Hän tuli luokseni ja alkoi vaahdota.
"Kuulehan nyt.
Ensinnäkin haluan sanoa sinulle jotain.
Olen seurannut esityksiäsi seitsemän vuoden ajan,
ja suosikkini vitseistäsi -
on lahjakorin antaminen värilliselle ystävällesi G: lle.
Kun kuulin vitsin ensi kerran,
halusin nauraa kovasti, mutten voinut.
Olin nimittäin baarissa kahden mustan vieressä.
Sille ei voi nauraa mustien seurassa.
He alkavat jauhaa kansalaisoikeuksista,
Rosa Parksista ja muusta.
Äänestin itse Obamaa, mutta on liian aikaista nauraa.
Tajuatko?
Menin siis kotiin ja Internetiin,
googletin 'rasistinen lahjakori' ja löysin vitsisi,
nauroin kunnolla ja tuumin: 'Tykkään Fluffyn huumorintajusta.
Hän kokeilee rajoja kavereidensa kanssa,
eikä anna poliittisen korrektiuden asettua ystävyyksien tielle.
Kaiken jälkeen olette silti kavereita,
rakastatte ja kunnioitatte toisianne.'
Tuumin, että jos Fluffy joskus tulee tänne Mobileen,
haluan olla ensimmäisenä hankkimassa lipun.
Ja sinä tulit! Sanoin kavereilleni -
'Mennään katsomaan Fluffya.
Mutta lyön vetoa, että hän arvostaisi sitä,
jos joku toisi hänelle samanlaisen lahjakorin kuin hän antoi G: lle.'"
Paitsi, että annoimme sinulle UPS-korin."
"UPS-korin?"
"Niin, 'Miten ruskea voi palvella?'"
"Ongelmana on, että et nauranut.
Sinä loukkaannuit, eikä se ollut tarkoitukseni.
Halusin sinun nauravan.
Ongelmana on, että en halunnut sinun ajattelevan,
että Mobile on kamala paikka ja sen asukkaat kamalia.
Halusimme vain pilailla kustannuksellasi samoin kuin sinä G:n kanssa.
Teemme kovasti töitä. Itselläni on 40-tuntinen työviikko.
Ja käytimme lahjakoriin aikaa ja rahaa vain siksi,
että pidämme sinusta.
Tiedätkö, kuinka paljon käytin aikaa Internetissä -
löytääkseni USA:n kansalaisuushakemuksen -
englanniksi? Ihan oikeasti?
Kaikki on espanjaksi.
Äänestin Obamaa. Ei minulla ole aikaa sellaiseen.
Halusin vain sanoa olevani pahoillani, että häiritsin esitystäsi.
Se ei tule enää toistumaan.
Halusin pyytää anteeksi,
ja toivon, että saan ottaa valokuvan kanssasi.
Pyydän anteeksi."
Silloin ajattelin: "Olen täysi ääliö."
Sanoin: "Ei teidän tarvitse pyytää anteeksi.
Minun pitäisi. En suhtautunut tilanteeseen oikealla tavalla.
Mutta koeta asettua minun sijaani.
Kukaan ei ole koskaan ennen vienyt minulta koko yleisöä."
"Ei hassummin, vai mitä?" "Kuunnelkaa nyt!
Joo, se ei ollut hassumpaa.
Olen pahoillani, että hermostuin. Se oli ensimmäinen kerta.
Se ei tule toistumaan. Anteeksipyyntöä ei tarvita.
Otan mielelläni valokuvan kanssanne."
"No niin...
Tuota minä tarkoitin.
Tuota minä tarkoitin!
Kaverini sanoivat: 'Hitot siitä taconpurijasta.'
Sanoin: 'Ei.
Taconpurija on hyvä tyyppi.'"
Sitten hän otti esiin kameransa.
Hän yritti ojentaa kertakäyttökameransa -
19-vuotiaalle turvamiehelle,
joka ei ole koskaan käsitellyt sellaista laitetta.
Hän laski korin alas ja otti kameran.
Turvamies etsi sovellusta ja näyttöä.
Sillä välin kaveri halusi poseerata käsi hartioideni ympärillä.
Hän oli minua vähän lyhyempi, joten jouduin tekemään näin.
Hän otti minut niskalenkkiin ja alkoi jutella.
"Kuulehan, Fluffy. Haluan kertoa sinulle jotain.
Minä todella arvostan sinua.
Aion rukoilla sinun, perheesi, ystäviesi ja menestyksesi puolesta,
koska teet tärkeää työtä.
Oikeasti.
Saat näinä aikoina ihmiset hymyilemään ja nauramaan.
Elämäämme tarvitaan enemmän sellaista.
Tarkoitukseni ei ole nuoleskella, mutta kuulehan.
Minulla ei ole lapsia, mutta jos joskus saan lapsen,
toivon hänelle sinun asennettasi.
Jumalan siunausta."
"Kiitos.
Kiitos paljon.
Hei, kuule. Jos voin tehdä jotain..."
"Hei...
Älä tee noin.
Älä sano jotain, mitä et tarkoita.
Otetaan nyt vain kuva.
Älä sano, mitä et tarkoita, jos et tarkoita sitä."
"Sano, jos voin tehdä puolestasi jotain."
"Pitele hakemusta."
Olet mahtava, Chicago. Kiitos.
Hauskaa illanjatkoa. Kiitoksia paljon.
Kiitos!
Filmi on omistettu kaikille faneilleni.
Te teitte tämän mahdolliseksi. Kiitos!!
Hei, tässä Fluffy
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Olet Fluffy, automaattinen
Pohjimmiltaan systemaattinen
Terve, tukeva, Fluffy
Hitto!
Pikaruokafanaatikko
Naiset, katsokaapa muotoja
Kurvikkaat ja komeat
Hän on kuumempi kuin rusketus Yllä rantaleijonan
- Katso tänne, Nacho Libre - Fluffy
Herra Mahtava kiertueella
- Fluffy - Palmu hammastikun rinnalla
- Ei hemmetti! - Kihartaja, naurattaja
Hymyn joka paikkaan tuo
Hihitykset aikaan saa
Fluffy kaiken paremmaksi saa
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Hei Fluffy, missä mennään?
Kuka kaikkein pahin onkaan?
Iske nauruhermoihin Tempuillasi koomikon
Martin!
Tunne Voima Höpöttämästä lakkaa
Yhä Fluffymmaksi tuun
Toivotaan, että suklaakakku paisuu
Suklaakakku
- Fluffy - Maailmalta Kaliforniaan
Kai havaijipaidan puhtaaks saan?
Luoja, näin on
Hän täynnä sielua on Ja vahva on kuin King Kong
Kaikki ylös, Fluffyn tahtiin
- Ja tää laulu laulakaa - Kaikki mukaan
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Millainen Fluffyn meno on
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Se aika kertoa nyt on
Tämä on Fluffy Show
Fluffy
On aika sanoa hei
Tämä on Fluffy Show
Hei, tässä Fluffy
Luoja, näin on
Tekstitys: Mikko Alapuro